Vánoční povídka pro rok 2011

Napsat dobrou povídku je fuška. Věnovat ji něčemu tak literárně opotřebenému, jako jsou svátky vánoční, je zpropadená fuška. A vměstnat celý příběh do 2011 znaků včetně mezer? To zvládnou jen mistři oboru. Pár takových tady máme, tudíž jsme je oslovili, by Vánoce oslavili. Slovem. Či obrazem. Za každý rok nad milénium jeden autor: to činí jedenáct napínavých, strašidelných, absurdních, poučných či vtipných mikropovídeček z per jedenácti nositelů zvučných jmen a majitelů bouřlivé předvánoční imaginace.

Do znaku a do písmene přesní byli jen někteří autoři – většina o pár liter přetáhla, protože tvorba prý není matematika a přesnost se v literatuře počítá jinak než na množství písmenek. Tady je máte pěkně pohromadě, po pořádku: Tereza Boučková, Pavel Brycz, Irena Dousková, David Drábek, Jaroslav Rudiš, Jan Haubert, Jan Jícha, Pavel Kohout, Galina Miklínová, Ondřej Neff a Kateřina Tučková. Ti všichni vám vinšují klidné svátky a k přání přidávají malý nehmotný dárek – svou minipovídku.

Příjemné čtení vám přejí Miloš Čermák, Kateřina Kadlecová a Milan Tesař.

Pavel Kohout: Xaverův Štědrý den

Xaver ten den nenáviděl. Cítil se zrazený! Žena, která mu tři sta šedesát čtyři dny v roce tvrdila, že ho miluje, se pokaždé náhle chovala, jako by byl někdo cizí. Dovolila mu, aby ji provázel k té zahradě, kam jindy nechodila, ale přísně mu rozkázala čekat před branou, takže netušil, s kým se tam schází. Snad s tím chlapem, co ho má na nočním stolku? To jediné před ním tajila.

Po letech, která už neuměl spočítat, chtěl mít jasno. Když mu v ten den opět poručila, aby čekal venku, vplížil se za ní. Zahrada byla plná lidí, takže ji mohl zblízka sledovat, aniž ho zahlédla. Neuniklo mu však, že mnozí návštěvníci divně pozorují jeho. Věděli něco? Dělal, že si toho nevšímá, loudavě zabočil na souběžnou pěšinu, ale nespouštěl ji z dohledu. Šla pořád sama, až se zastavila u kulatého paloučku.

Obklopoval jej zástup žen a mužů, kteří na jeho okraji rozžíhali svíce a kladli k nim květiny. Xaver se podivil, že všichni mlčí. A ona se rozplakala! Ukryt za jakousi sochou zvažoval, nemá-li se jí přihlásit. Občas přece plakávala i doma, ale stačilo k ní přijít, aby ho objala, hned se začala usmívat a šeptat mu zvlášť něžná slova, jako by mu chtěla tu chvilku nevěry vynahradit. Mohl si to dovolit tady, kam s ní nikdy nesměl jít? A nepláče třeba proto, že ten chlápek z obrazu nejde?

Do kruhu vstoupil muž nesoucí nádobu, jejíž obsah sypal jako ona, když na své zahrádce dosévala trávu. Tady však stála nehnutě dál s rukama sepjatýma a z očí se jí lily slzy. Už se na to nemohl dívat! Rozhodl se ji přes zákaz objevit, aby viděla, že on ji nikdy neopustí. Pak zažil šok. Od těch tichých lidí sklidil nadávky, jaké dosud neslyšel. A jeho láska, tváříc se, jako by ho vůbec neznala, přihlížela, když byl potupně vyhnán ze zahrady. Jako pes!

Skryl se za jejím autem a zoufal si. Co bude dělat, jestli ho za trest nevezme s sebou? Nebo dokonce nepustí domů? Konečně přišla. Než mu otevřela dveře, opatrně se rozhlédla. Ale sotva nastoupil, zabořila tvář do jeho kožichu. Xaver jí začal lízat nos a byl zase šťastný.

Tereza Boučková: Šťastné Vánoce

Vóndráši, Mátóši, víš-li, co se stalo? V Betlémě na seně narodil se náhlo, zněla jí v hlavě slova pochodové vánoční koledy. Venčila psa, spěchala, snažila se stihnout poslední paprsky nízkého slunce na louce nad Lišticí. Byl Štědrý den, bylo krásně nasněženo jak na Ladových obrázcích, mrzlo.

Zaslechla rozčilený štěkot. Uvědomila si, že s ní její lovčák není, že vzal roha. Spěchala za zvukem psí vášně, tušila nebezpečí a brzy uviděla, jak pes kolem čehosi zběsile poskakuje, jak na to doráží a zase ucukává a může se zjančit.

Uprostřed louky ležel na sněhu, schoulený strachem a zimou do klubíčka, jako by sem spadl přímo z nebe nebo se narodil náhlo ... Ježíček! Tak nepatřičný v tom místě, ročním čase, ohrožený ohařovými vyceněnými zuby, které by ho jedním křupnutím sprovodily ze světa (a zkrátily tak cestu k smrti umrznutím), kdyby věděly jak.

Připnula psa na vodítko. Maličkého zabalila do šály a opatrně vzala do rukou. Cítila, jak dýchá, jak mu tluče srdce. Nesla ho domů a horečně přemýšlela, jak se o něho postará, čím ho nakrmí, kam uloží?

Když doma ježulátko rozbalila a položila, chvíli vyčkávalo, než se rozbalilo taky. Seběhla se celá rodina. Všichni zjihli nad jeho rozkošným čumáčkem, malými ušisky a nevinnýma očičkama. Šťastné Vánoce!

Bylo vteřinu bez dozoru (googlovali co a jak) a neviňátko metelilo ke kredenci. Skočili tam taky. Zrovna četli historku, která skončila vzpříčením a zhynutím zachráněného pod pevně ukotvenou kuchyňkou linkou.

Ježíček musel do jesliček. Byla jimi bedýnka pěkně vystlaná novinami; slámu neměli. Do jednoho rohu dali misku s vodou a psí granule. Odnesli ho do sklepa, aby mohl v chladnu usnout a spát.

Tichá noc, svatá noc! Jala lid v blahý klid ...

K ránu je všechny vzbudilo dunění. Jako by dole v Betlémě běhala v bagančatech rota vojáků. Vtrhli tam. V jeslích nikdo nedlel. Voda rozlitá, granule zmizely. Kam oko dohlédlo, pastýřův stan pokrývaly hromady na drť rozcupovaných novin, sem tam ozdobených hezkým hovínkem. Ježíček v bramborách.

Vánoce v kélu.

Ondřej Neff: Tichá noc, svatá noc

O tom, že zastřelí Ježíška, se Santa Claus s dědou Mrázem dohodli u baru pražského hotelu Diplomat. Byli zajedno, že je ten parchant pěkně sere.

„Mázneš ho ty,“ řekl Santa dědovi. „Chci čistou práci. Bum a prostřelená makovice. Jinak tě v tom nechám lítat.“ Mohl si dovolit povýšený tón.

„Věděl bych o jednom šikovným ... soloveckej Kolja ... ještě na mě věří ...“

„Hovno. Uděláš to sám. Ničeho se neboj. Tady máš glocka bez výrobního čísla, mám to od kosovskejch Albánců. Je to zajetá stříkačka, hodně přesná. Prostě bum a ten škleboun bude mít průvan v hlavě.“

Ježíška jim pomohl najít podplacený elitní policista z Útvaru pro odhalování organizovaného zločinu. „Dostanu hlášku z centrály, je to krytý, všechno v klídku,“ ujišťoval je.

Byli oba trochu nervózní. Zastřelit Syna božího, to se přece jen nedělá každý den. Svatá rodina se ukryla v chlévě farmáře Dopity na okraji Uhříněvsi. Santa Claus s dědou Mrázem se přiblížili odzadu. Děda Mráz třímal glocka dvaadvacítku od kosovských Albánců, doplněného kolimátorem Vector Optics. Pažba ho studila, třebaže měl na rukou skvělé střelecké rukavice do chladného počasí od firmy Blackhawk, dárek od Santa Clause. Škvírou mezi prkny nahlížel děda Mráz dovnitř.

„Kurva,“ řekl. „Nejsou tam sami.“

„Ukaž,“ odstrčil ho Santa a podíval se sám. „No jo, nějakej malíř, nebo co.“

„Já ho teda taky sejmu,“ navrhl děda Mráz. Už to chtěl mít za sebou.

„No tak ho sejmi,“ řekl Santa, ale najednou bouchly oslepující a ohlušující granáty. Oba byli v tu chvíli mimo sebe a jako ve snách kolem sebe viděli chlapy z URNy. Kurva, kdo nás mohl shodit, že ta svině z kriminálky, táhlo jim hlavou. Ale pak se vzpamatovali a užasle se dívali, jak zásahová jednotka vleče ven chlapa v baretu s paletou v jedné a štětcem v druhé ruce.

„Mrdám tě, že seš Leonardo! Maluješ dětský porno!“ řval velitel komanda.

Děda Mráz a Santa Claus se na sebe podívali.

„Dneska na to prdíme, že jo?“ řekli naráz.

Při tom zůstalo, takže to, co následovalo, byla fakt tichá noc, svatá noc.

Jan Haubert: Zlatý Pepek

Pepek trpělivě vyhlížel z okna svého podkrovního, leč zámeckého bytu. Čerstvý sníh venku přestával zářit, začínalo se stmívat. Dnes by to nádvořím nešlo, nechal by jasně viditelné stopy. Tak holt půjde horem. Kolik je vlastně hodin? Horákovi už by měli pomalu vyrazit, jinak je plán v háji. Aspoň trošku světla bude Pepek nutně potřebovat. Obezřetně si lokl Staré myslivecké. A podívejme, tamhle se cosi hýbe. Jasně, kluk jako vždy vepředu. A rodiče za ním. Zamykají, odcházejí. Výborně, jde se na věc.

Pepek na sebe hodil černou teplou bundu a vyšel z bytu. Na chodbě otevřel zaprášené dveře a vystoupal po dřevěných schodech na půdu. Tam už měl připravený ověšený smrček. Opatrně ho uchopil za kmínek hned nad křížem. Ozdoby jemně zacinkaly. Pepek plíživě postupoval rozlehlými prostorami a bezpečně překračoval trámy. Po několika minutách už byl v jižním křídle zámku a sestoupil opět do obytných prostor. Co dveře? Hurá, otevřené!

Pepek odložil smrk a opatrně se rozhlížel po Horákovic bytě. Vzduch voněl smaženou rybou. Za kuchyní by měla být komora. Ano, je tu. Kompoty, mouka, rýže, brambory, samé běžné věci. A vzadu nahoře za tím květovaným závěsem? Jasně, nejméně deset úhledně zabalených krabic a balíčků. Pepek je chvatně odnášel přes kuchyň a halu do pokoje, musel jít třikrát, ale nepřestával si vesele pobrukovat. Jde to jako po másle! Mrkl na hodinky. Ještě minimálně pět minut času. Pepek kradmo vykoukl z okna směrem k parku. Dobré je to, už se vracejí. Tak ještě poslední věc. Pepek zalovil v kapse a vytáhl sirky. Opatrně škrtl a zapálil první knot.

Musíme konečně koupit elektrické svíčky, říkala si paní Horáková. Takhle to dál nejde, co já vždycky vytrpím strachu. Vždyť můžeme vyhořet. Celý zámek může lehnout popelem! Pepek se opije a je to hned. A kolik jistě zase rozbije koulí! Vloni to ale vyšlo perfektně. Jak Honzík vypískl, když uviděl to rozsvícené okno! Jaký to pro něj byl zázrak! Od té doby každému vypravuje, že dárky opravdu nosí Ježíšek. Zlatý Pepek!

Jaroslav Rudiš: Kája

Zítra bude Štědrý den, a možná proto byla před kasou taková fronta. Všichni chlapi z Českého ráje pochopili, že už nic nedoženou, a přišli se vypnout a zase zapnout, protože takhle sauna funguje, jak říkal Kája.

Dřív jsme sem nechodili ve dvou jenom s Tomem, ale ve třech právě s Kájou. Na gymplu jsme seděli v řadě za sebou, všichni s podobnými brýlemi, ale s jinými plány. Kája měl jako jediný z nás talent. Uměl hrát na kytaru, uměl to s kamerou, uměl to s holkami. Vzali ho na FAMU, ale pak toho nechal, protože mu to přišlo umělý, jak říkal. Začal makat v lese, brzy se oženil a narodil se mu syn. Pak už ho v lese najednou nepotřebovali a další práci nesháněl. Táhli jsme saunu za něj a brali ho i na pivo.

Loni Kája zmizel. Něco nás asi mělo tenkrát trknout. Ale co vlastně? Vidím to jako dneska. Potili jsme duše a pak se natáhli v odpočívárně.

„Ježíš, tady je tak krásně ...,“ řekl Kája.

„Sauna je sauna,“ řekl jsem já.

„Nejradši bych tady zůstal. Ještě jedna noc a zas do těch každoročních sraček.“

„Myslíš Vánoce?“

„Jo.“

„A dárky máš?“

„Ne.“

Po sauně jsme šli jako vždycky do Báry na jedno. A Kája pak vyrazil do Teska pro kapra a dárky, jenže domů už nedošel. Vrátil se zpátky do Báry. Pověsil kapra přes židli a normálně chlastal, usínal a zase chlastal. Výčepní je už dlouho sám, tak takhle alespoň tak sám nebyl a chlastal s ním.

Kája domů došel až za dva dny i s dárky a mrtvým kaprem v tašce. Pak se se ženou zase pohádali. Syn se rozbrečel. Potom dlouho mlčeli. A ráno na silvestra Kája zmizel. Policajti ho hledali ve městě i v lese, kde dřív pracoval. Nepomohla ani televize. Kája nebyl.

Dívám se na místo u bazénku, kde vždycky stál nahý se založenýma rukama tak dlouho, dokud se z něj nepřestalo kouřit. Dokud se nevypařil, jak říkal.

Vypnout se a zase zapnout.

Jdeme s Tomem do Báry. Fouká to od hor. Mlčíme, pijeme a nedíváme se na sebe, ale z okna. Kolem hospody se nocí plouží auta. Už dávno máme dost, ale nedokážeme se zvednout. Pijeme, venku sněží a výčepní nadává na zimu. Pak nám donese další pivo.

Irena Dousková: Wurm

„Vážený pane,

ještě nikdy jsem žádnému spisovateli nepsal. Vlastně vůbec nikomu jsem nepsal. Škoda papíru! Ale teď mi to nedá. Kamarád mě seznámil s ,Hryzáním‘. Vaše knihy prostě žere. Byl jsem překvapen, že píšete o nás. Takových lidí není mnoho. V textu se ovšem vyskytly jisté nepřesnosti. Napadlo mě, že byste třeba uvítal pár informací o tom, jak to u nás opravdu chodí. Vím, že toho máte hodně, zvláště teď, před Vánoci. Přesto si Vám dovolím nabídnout schůzku. Máte-li zájem, vyjděte o Štědrém večeru na dvůr Vašeho činžovního domu, budu tam na Vás čekat v 18 hodin (za popelnicemi).

Zůstávám s pozdravem

Chris Potkan“

No to je moc vtipný, pomyslel si Vít Wurm. Ale místo aby dopis hodil do koše, vzal ho s sebou a ukázal svému terapeutovi. Poslední dobou ho dokázalo rozhodit úplně všechno. Příští týden to bude rok, co ho opustila žena. Před půl rokem zjistili, že má těžkou cukrovku. Po jeho knížkách už roky neštěkl ani pes. „Hryzání“ nebylo žádnou výjimkou. Neměl toho hodně. Naopak, vůbec nevěděl, co si o Vánocích počne.

„Co s tím?“ uvažoval doktor. „Já bych tam zašel, ne? Byl bych zvědavej. Vy ne?“

„Nevím, vážně nevím. Zrovna na Štědrej večer?“

„No tak ne, jak myslíte. Vždyť se můžete nejdřív kouknout z okna, za to nic nedáte. Všimnul jste si, že je ten papír cítit – jak bych to řek’ – no prostě myšinou?“

„Píšící krysa, jasně ...“

„Třeba to někomu nadiktoval.“

„To mě nenapadlo.“

„Vy jste psal o krysách?“

„Prosím vás ... To bylo podobenství.“

Vít hleděl na krajíček chleba před sebou. Přichystal si k němu kus sýra a rajče. Ale chuť na to neměl. Smaženou rybu ani salát nesměl a kdo by se s tím taky dělal. V rádiu dohráli koledu, budou zprávy. Za minutu šest. Váhavě otevřel dveře na balkón. Chvíli zíral do tmy. Napřed neviděl nikoho. Pak se od popelnic odlepil drobný stín. Pustil se přes dvůr.

„Jsi to ty, Chrisi?“

Potkan se na okamžik zastavil a vzhlédl. To byla chyba – nestačil uhnout před letícím tělem. Škoda, napadlo padajícího spisovatele. Před deseti lety bych tuhle historku využil líp.

David Drábek: Ženy tančí zumbu a do planety Země naráží meteorit

Dvaadvacátého prosince pozdě večer. Šedivo, drobné žiletkovité mrholení. Obláčky páry od úst bez obsahu jako v nějakém nedotaženém komiksu. Ulicemi Prahy bloudí hloučky pozdních dárkařů. Motají se nazdařbůh a kupují bez velké úlevy kompromisní tovar. Většina kostelů odbila vzorně devátou hodinu a 90 % lineckého cukroví v metropoli už je poslepováno.

Staroměstské náměstí. To sousedství vánočních trhů a obrovské klece působí jaksi nepatřičně. Když pojídáte trdelník u staročeského stánku, nedá vám to, abyste pohledem nezabloudili ke kleci. Postavy uvězněné za masívními tyčemi jsou nahé a tiché. Nedožadují se pozornosti ani krmení. V Kleci Hanby posedávají či polehávají … Ne, neznám všechny, tak jen namátkou: Gross, Krejčíř, Řebíček, Kožený, Dalík, Langer, Pitr... Nemá cenu je vyjmenovávat, jsou přece svátky. Dny, kdy jsme kolem nich procházeli s opovržením, jsou ty tam. Teď nám jsou lhostejní, protože opravdu nestíháme a suroviny pro bramborový salát stále nejsou kompletní.

Autor tohoto článku si kupuje punč a v ruce žmoulá předvolání ve věci šíření poplašné zprávy. Přijdu blíž ke kleci, abych pohlédl jednomu z hanebníků do tváře. Je to tuším ten Gross a čumí blbě a co říci více. I pocit satisfakce ze mne vyprchal, protože nemám žádný stylový dárek pro snoubenku. V oknech domů problikávají matnice televizorů a v nabitém programu prohrává Mrazík drtivě s Melancholií Larse von Triera...

A spousta lidí už v tuhle časnou hodinu spí. Například Kamila Kratochvilová z Olomouce, Věra Severínová z Trutnova, Robert Smolík z Jičína, Josef Renz z Budislavi, Hana Heindorferová z Horního Maxova... Kompletní seznam najdete na www.kdovtuchvilispal.cz. V patnáctém patře paneláku kdosi hraje na sitár.

Na šumavském statku stojí v jinovatce muž. Rozhlíží se po rozlehlém pozemku, který před nedávnem koupil, protože krize zaútočí. A tak magnát nakoupil stáda krav a prasat a koně taky a krůty k tomu. Přehlíží své nově nabyté statky, kouří elektrickou cigaretu a k jeho špičatým botám náhle přistupuje kráva. Ti dva na sebe upřeně hledí a muž si uvědomuje, že krávu neviděl léta. Má chuť ji obejmout, ale přijde mu to už trochu moc. Opodál zařehtá kůň. Je devět čtrnáct. Brilantní spekulant pomyslí na svoji manželku, co má dorazit na druhý den ráno. Jeho žena zatím ve městě tančí zumbu a do planety Země naráží meteorit.

Kateřina Tučková: Zimní slunovrat

Přehodila si tašky a levou rukou chvíli šátrala v kabelce. Asi stiskla tlačítko příjmu hovoru, protože už ze dna kabelky zaslechla sestřin dutý hlas: „Evo, slyšíš?“

„Jo,“ odpověděla, když telefon konečně vylovila.

„Už jsme vyrazily, přijedem za chvíli, ano?“

„Já už jsem tady,“ řekla na to Eva.

„A stromek máš?“

Stála na schodech uprostřed výstupu do čtvrtého patra, obtěžkaná taškami a vánočním stromkem, který jí klouzal z podpaží. Výtah ještě pořád nejel. „Mám,“ odpověděla.

„Stejně je to pitomej nápad,“ povzdechla si sestra.

Eva si to myslela taky, ale teď už se s tím nedalo nic dělat. Večer budou zkrátka čekat na otcovu duši, ona, její sestra a jejich bláznivá matka, která nezlomně věřila v moc noci zimního slunovratu, noci návratu duší zemřelých.

„To bude naposled, co se sejdeme jako rodina, jen my čtyři,“ tvrdila máma a nikdo jí to nerozmluvil.

Časový spínač zhasl světlo, schodiště potemnělo. Ale jen na okamžik, pak v patře nad ní někdo stiskl vypínač a spolu se světlem k ní dolehly i hlasy. Eva zdvihla stromek i tašky s nákupem a pokračovala v pomalém výstupu.

„To by mě zajímalo, kdy to spraví!“

„To víte, nesmí se na to šahat, ještě pořád nevědí, kdo tam byl s ním.“

„A prý byl úplně namol!“

„A vy se mu divíte? Copak vy nevíte, jak to u nich chodilo?“

„Dobrý večer, Evičko!“ Sousedky poplašeně zmlkly, jakmile se Eva objevila v mezipatře. Prošla bez odpovědi, vzduch by se dal krájet. I v tomto patře výtahovou šachtu obtáčela červená policejní páska a na dveřích visela cedule: KVŮLI POLITOVÁNÍHODNÉ UDÁLOSTI VÝTAH DOČASNĚ MIMO PROVOZ. Kdyby se naklonila nad šachtu, mohla by dole vidět kabinu s vyraženou zadní stěnou, zdeformovaný drátěný výplet a zahnědlé skvrny krve, které jim od počátku adventu připomínaly otcovu smrt. Tu politováníhodnou a nevysvětlitelnou nehodu. Která by se mohla vyjasnit dnes večer, tvrdila matka.

Chodba zase potemněla, tentokrát už vypínač nikdo nezmáčkl. Eva odemkla a po paměti vkročila do bytu.

První, co spatřila, bylo, jak se kuchyní mihl stín. Byl to skutečně on. Stál u své židle a upřeně ji pozoroval. Věci jí vypadly z rukou. Zůstala jak sloup, neschopná se pohnout, dokud se v zámku za jejími zády neozval klíč. „Tak už je tady, Evičko, že?“ řekla matka hned, jak vrazila do jejích zad.

Jediné, co Eva dokázala, bylo kývnout.

Jan Jícha: Vánoce Slavoje Coula

Slavoj Coul neměl Vánoce rád. Vnímal je jako svátky výstřednosti, kdy všichni dělají všechno naopak. Jedí ryby, jichž by se během roku nedotkli, zpívají písničky, které by jim jindy přišly nudné, chodí do kostela, aniž by tam měli co pohledávat, a rozhazují peníze, místo aby si na nich seděli. Skutečnost, že se sám nechává touto atmosférou strhnout, považoval za ponižující.

A tak si řekl šlus! Už bylo dost pitvoření, pojďme si konečně užít normální Vánoce!

Nejprve zašel do řeznictví a poručil si čtyřicet deka vánočního gothaje.

„Co to má bejt?“ divil se řezníček.

„Nová tradice. Štědrovečerní večeře z housky a salámu, jehož jméno naznačuje, že Gott už by mohl jít do háje.“

„A kapra nechcete?“

„Jsem snad mrož?“

„Všichni přece jedí kapry, i když jsou lidi.“

„Já tomu právě činím přítrž.“

Z těchto slov bylo zřejmé, že Slavoj Coul je intelektuál.

Se salámem v kapse se vydal za dárky. Rozhodnutí nic nepředstírat mu usnadnilo práci. Odpadla žena, se kterou se nedávno pohádal na téma nefunkční komunikace, bratr, s nímž se tahal o dědictví, i rodiče, kteří sepsali tak nejasnou závěť, spoléhajíce na jejich vůli k dohodě. Letos žádné gerbery na hrob.

Prošel přelidněnou nákupní arkádou a zastavil se pouze v trafice. Koupit si na Vánoce jen noviny mu přišlo jako solidní známka punku.

Doma na něj jako vždy nečekalo žádné překvapení. Žena se ho zeptala:

„Máš kapra?“

„Mám gothaj.“

„Cože máš?“

„Vánoční salám. Název je odvozen z německého Gott heil, tedy svatý Bůh. Pro posílení duchovnosti Vánoc v naší rodině navrhuji zavést tuto novou stravovací tradici. Tím pádem nemusíme na půlnoční.“

„Letos bych šla k Salvátorovi, co ty na to? Dej mi ten salám, přikrájím ho do salátu. Jak s tím kaprem

?“

„Tys mě neposlouchala?“

„Jo, volal ti brácha, přejou hezký Vánoce.“

„Šmejd jeden.“

„Slávo, aspoň na svátky ... Zavoláš mu, viď?“

„Svátky se ruší. Konec přetvářky,“ pronesl rezolutně a vložil si do úst plátek gothaje.

„To jsi hodnej. Až půjdeš pro toho kapra, nemusíš shánět gerbery. Už jsem je koupila.“

Pavel Brycz: Jako na zavolanou

„Zpívej!“ sykl a v sivých očích jsem zmerčil ne už odraz latríny, ale slzy.
„Hej, mistře!“ vraždil jsem zpěvem zvonící melodii, kterou zděšenej obr vyloupl z klozetu a škrtil ve své tlapě s černými chlupy na kloubech prstů.

„Miláčku, nesmíš volat!“ zakňoural.

Chtěl jsem slyšet něžný kňourání, ale musel jsem zpívat. Všechny hovory s kaplanem, psychologem a vychovatelem by mi sice nahradil Mejlův zjihlej hlas, ale nešlo jinak!

Bachař Koníček práskal do dveří: „Zatracený Vánoce, to musíte zkoušet na besídku tak časně?“

A Milan, nejšťastnější chlap na doživotí, i kdyby ho rozsekali na nudličky, švitořil do mobilu.

„Ano, synku, Ježíšek přiletí, pro něj nejsou zdi, beton, ocel, mříže, dálky. Donese ti, co chceš.“

Slyšel jsem, možná ne přesně, musel jsem řvát rybovku, ale smysl mi neunikl. Na rozdíl od bachařů, kteří jsou hluší, protože často otáčejí volume svého hlasu na maximum, a tak přeslechnou spadnout špendlík, padnout paprsek mezi nás stíny anebo zvonící melodii, když syn zavolá tatínkovi...

A slyšel jsem i svaly obra, jak lupaly, a postřehl zklamání, když mobil škytl a ztichl.

Zmlkl jsem. Nedostal jsem se ani ke Gloria.

„Napsal Ježíškovi, že největší dárek, který chce, je táta.“ Snažil se vytrhnout mříže pohledem. „Proč chce to jediný, co mu nikdo nedá?!“

Mlčel jsem...

Zamával mobilem, obyčejná nokia.

„Nejhezčí vánoční dárek. Jako dnes vidím, jak mi ho ta fajn holka, krev a mlíko, na Štědrej den přinesla mezi stehny a já si ho strčil tam, však víš, a pak jsem ji velebil, hned v noci jsem o ní snil a ráno zavolal synovi mé první ženy, kterého mi tahle druhá ve své vagíně vrátila.“

Pochopil jsem. Ten lišák. Do zadku a do hlavy člověk druhému nevidí ani v krimu.

„A co tvoje blondýna ze seznamky?“ zazubil se.

Šťastně jsem se zaculil. A přiznal, že na Štědrý mi přinese dárek...

Štědrý den nastal. Jsem nesvůj. Obr mě opustil, Ježíšek vyslyšel volání syna. Ve věznici jsou manévry, útěk je zburcoval, ale na moji schůzku nešáhnou, jsem vyvolený, kaplan, psycholog i vychovatel mi věří. Mám prázdné útroby a kráčím do návštěvní místnosti.

Líbezná tvář se usmívá. Voní. Nakláním se, abych viděl její klín v sukni a bachaři v pozoru vilně špulí rtíky a mrkají. Vtom slyším v mozku andělský hlas Mejly: „Zpívej!“

O sto šest zvoní mobil v ní a já ZPÍVÁM … A naše zpocené dlaně se snaží nepanikařit z její hloupé chyby a pod stolem hrají o vteřiny, než nás, vinné, načapají ti nevinní!

Co Čech, to spisovatel aneb čtenářské povídky

Výzvu napsat povídku přijali i čtenáři webu Reflexu, kde jsme jim nabídli prostor k publikování svých literárních pokusů. Sešli se tu: dělník, firemní právnička, bubeník v punkové kapele, ale i lékař pracující v kanadské záchranné službě. Do redakce dorazilo přes padesát povídek, deset z nich jsme vybrali.

Zdeněk Hanka: Vánoční sólo

kresba: Antonie Urbancová

Žiji v Kanadě. Zima tady bývá tuhá. Jezdívám z práce denně touž cestou a občas potkávám vousatého muže v dlouhém špinavém kabátě a stále týchž potrhaných keckách. Na „své“ křižovatce chodí od vozu k vozu a prosí o drobné, aby zahnal hlad. Střádám pro něj v palubní desce a někdy mám pro něj plechovky s pitím, jindy čokoládu. To se pak klaní a já jsem v rozpacích.

Uvažuji o tom, co zavedlo jeho a stovky jiných sem, na křižovatky a do nočních skrýší na vrakovištích aut. Zamýšlím se i nad tím, proč ostatní okénka aut zůstávají vytažená. Možná jsou jejich řidiči imunní před životním pádem. Třeba mají předplacen úspěch a nezranitelnost, a mohou být tedy pyšně nadřazení.

Jsou Vánoce, snad tedy nevadí, že dárek může být i z druhé ruky. Zastavil jsem u něj a vybídl ho, aby popošel stranou. Už bylo hodně pod bodem mrazu.

„Dnes pro vás mám něco jiného.“ V očích měl vánoční pohled. Vystoupil jsem z vozu a podal mu svetr, rukavice, čokoládu a důkladný spací pytel. Rozvlnila se mu brada a v očích mu stály slzy. Člověk. Nedokázal promluvit, když pevně objímal svůj hřejivý poklad. Teprve za chvíli na to přišel.

„Já vám zazpívám.“ Postavil se, svíral balík na prsou a začal zpívat. Jen pro mě, v městském provozu. Zpíval vážně s velikou naléhavostí a opravdovostí.

„Děkuju, máte krásný hlas. A můžu se vás na něco zeptat?“ Přikývl. „Řekněte mi, kdy byl váš životní vrchol. Kdy v životě jste byl opravdu šťastný, já myslím nejšťastnější.“ Znovu ta brada a ty vánoční mokré oči. I přes ten svůj zvučný hlas teď jen zašeptal: „Teď. Právě teď.“

Díval jsem se za ním, když odcházel a pevně držel ty své Vánoce. Skloněný, v keckách, ve špinavém kabátě. Uvažoval jsem o směsi rozličných pojmů, jež všechny tak či onak popisují člověka a které nejsou patrné na první pohled. Snad jen při pohledu do srdce.

Miloslav Keltner: Miluju Vánoce

kresba: Antonie Urbancová

Díval jsem se, jak mi krájí maso. Maso na řízky, říkal jsem jí. Tak snad to trefí.

Podala mi ho přes pult. Asi předtím trochu plakala, měla rudý oči. Z naříznutý kůže z ruky jí kapala krev a mísila se se studenou vepřovou, co prosakovala skrz papír. Tím se ten kilovej balíček posunul do atmosféry těžce sváteční. Ech, jak já miluju Vánoce.

Vyšel jsem na ulici. Zastavil jsem se. Zamyslel se. Představa, že pojedu domů tím šedivým metrem do prázdnýho bytu, mi neudělala nejlíp. Průvan, co se žene tunelama, se na Štědrej den obzvlášť zakusuje.

Ten těžkej, chladnej kus zvířete v rukou mi dodal odvahu. Otočil jsem se.

Vstoupil jsem sem zpátky do řeznictví. Zazvonil zvoneček nade dveřmi, zavoněl svařák a z rádia zazněly koledy. No, spíš tak jako zachrčely.

Byla sama. Usmála se.

Vzal jsem její zkřehlý prsty do rukou a řekl něco o tom, že bych ty řízky jedl nerad sám. Nevim, co jsem říkal pak, v těchhle chvílích se radši moc neposlouchám. Políbila mě. Zamkla vstupní dveře a položila se na ledovou dlažbu, co trochu čpěla chlórem.

Netušil jsem, že může mít na sobě člověk tolik vrstev oblečení. Když jsem pak rozmasírovával svoje prochladlý kolena, tak jsem pochopil, proč je má.

Pod tou lasturou z bavlny se chvěla křehká bytost, co trochu voněla zvířecí krví.

Někdo se pokusil dobýt obchod ztečí na přední dveře, ale ignorovali jsme ho. Zpod stavovského čepce jí unikl pramen kaštanových vlasů. V rychlých intervalech vydechovala obláčky páry a smála se. Z ruky jí zase trochu tekla krev, ale bylo jí to jedno.

Lehl jsem si na záda a zadíval se ke stropu. Někde mezi salámama, co nám visely nad hlavama, jsem zahlédl anděla. Zašklebil se a venku se pomalu setmělo. Ech, jak já miluju Vánoce.

Veronika Krištofová: Ježíšek ví, co si kdo zaslouží

kresba: Antonie Urbancová

„Mami, Matyáš se poblil!“ ječí na mě má pětiletá dcerka z pokoje.

„Tak ho utři a zapluj do vany konečně,“ odpovídám ve stejných decibelech. Bojuju s balicím papírem a poslouchám, zda neuslyším dcerku na schodech. Dřív jsem takhle neriskovala a dárky balila v noci. Ale co máme dvojčata, mám po nocích jiný program.

Dceřin jekot plynule přešel v koupelnový zpěv. O okamžik později ho začal doprovázet řevem jeden z našich juniorů. Zbývá zabalit poslední dárek. Řev zesílil. Ach jo, dobalím to pak.

Do koupelny vcházím, když dcerka vypráví o mořských vílách.

„A pořád plavala na hladině.“

„Ale to by neměla, viď?“ zapojím se.

„No, on jí umřel táta, takže si mohla dělat, co chce.“

„Aha.“ V pokoji zas Matyáš natahuje. Zvednu se.

„Kdy tu bude táta? V noci slíbil, že večer.

“

„Ty jsi s ním mluvila v noci?“

„No, když měl Matyáše, šla jsem si k němu lehnout.“

V duchu počítám, jak dlouho můj muž spal.

„Pojď z vody.“

V pokoji pohladím Dannyho a Matýska ucpu dudlíkem. Během čtení pohádky je klid.

„Mami, víš ...“ Zdržovací taktika.

„Ano?“

„Dneska jsme necvičili.“

„Budem zítra.“

„A mami?“

„Ano?“

„Víš ...“

„Co, Karolínko? Musím nakrmit kluky.“

„Řekni tátovi, aby mi přišel dát pusu, jo?“

„Řeknu.“

„A mami?“

„No co je?“

„Jsi moje největší prdelka.“

„Největší je táta, ne?“

„Já nemyslela tlustá.“

V kuchyni dám ohřát mléko. Padesát vteřin. To stihnu zabalit ten poslední dárek, knížku s názvem Tatínek není k zahození. Před papírem dám přednost dárkové tašce. Vezmu do ruky fixu a začínám psát na jmenovku „Karolínka“. Ale u „r“ se zarazím. „Kdo neměl dvojčata, neví, co je to mít děti,“ řekl mi dnes můj muž u snídaně. Já jsem největší prdelka a mořská víla si může dělat, co chce, protože její tatínek umřel. Přesto Arnošt Goldflam napsal, že tatínek není k zahození. Mikrovlnka zapípá. Teď už ječí oba. Kdyby tu byl můj muž, už mají oba plnou pusu mlíka, ve dvou to jde rychleji. Arnošt má pravdu! Na jmenovku místo přeškrtaného dcerčina jména napíšu úhledně TÁTA. Však on ten Ježíšek ví, co si kdo zaslouží.

Lenka Lokvencová: Strážní andělé

kresba: Antonie Urbancová

Dovolte, abych se představil. Jsem Gabriel, strážný anděl. Představili jste si křídla a nad hlavou zářící svatozář? Tsss … romantický rekvizity! Zklamu vás, ale pokud se mi okolo hlavy točí hvězdičky, je to povětšině způsobeno sedmihvězdičkovým koňakem. Jinak vypadám úplně normálně. Normálně na někoho, kdo je už padesát let mrtev.

Ale to byste nepoznali. Chodím mezi vámi, lidmi, a zatím si ještě nikdy nikdo nestěžoval. Kdo by si taky stěžoval, když mou každodenní a jedinou prací je zajistit, abyste neměli bolesti ani starosti. To je moje práce, jsem strážný anděl, a věřte mi – v tenhle čas, o Vánocích, mám sakra nabitý program. Teď by totiž nikdo neměl být sám.

A to je důvod, proč tu teď mrznu.

Subjekt 1: Jiřina Šrejbrová, pohlaví: žena, stav: vdova, věk: moc.

Subjekt 2: Maty Čtyřlístek, věk: sedm, prý dítě štěstěny. Právě teď sedí na kraji zamrzlého rybníka a šněruje si brusle. Je jen otázkou času, než pod ním led praskne a on se poroučí do mrazivé vody. Jak to vím? Jednoduše, sám jsem ledovou krustu narušil a pak … křup! No, nemuseli jsme čekat dlouho. Jako by mu maminka neopakovala, že se má držet u okraje.

A tady je už i naše záchrana, přesně včas. Stařenka se přihnala s tichým lamentováním: „Chlapečku zlatá! Co tě to jen napadlo?“ lomila rukama, než jsem jí podstrčil velkou větev. „Chytni se, pojď, ty kluku nešťastná. Ne, nesedej si, musíš do tepla. Pojď.“

Část jedna ukončena.

*

Něco tady úžasně voní!

Cukroví.

Mlask!

Který kousek by se tak dal uzmout?

Matyáš sedí vedle, zabalený do deky s hrnkem kakaa, a jeho rodiče stále dokola a dokola děkují. „Kdybychom pro vás mohli něco udělat, cokoliv!“

Zní to i opravdově.

Stařenka však jen mává rukou. „Ale jděte, co já bych mohla chtít?“

Co takhle nebýt na Vánoce sama? našeptávám tichounce. Kdo by neznal ten dotěrný hlásek. No tak, nabídněte jí to. Vidíte, jak je chudák sama. Bez rodiny. Opuštěná.

„A nechtěla byste …, no …, strávit svátky s námi?“

To je ono, mnu si ruce. S úsměvem se rozplývám do časoprostoru. A pár kousků cukroví se mnou.

Vratislav Maňák: Návštěva

kresba: Antonie Urbancová

Vteřinová ručička budíku opisovala kruh. Noc byla světlejší než jindy a svítila oranžově. Svítila i přes zatažené závěsy. A hlaholila a praskala. Nemohl jsem usnout, i když jsem strčil hlavu pod polštář. A pak zapraskala přímo u mých nohou.

Na pelesti postele seděla žena ve světlém kabátě. Nevím, kde se v mém pokoji vzala. Vlasy měla jemné jako hedvábný papír. Koukala na mě svýma velkýma šedýma očima a krčila nos. Byla bílá jako albín a mně připomínala Lucii. Vlastně jsem si myslel, že to je Lucie, i když ta mi klíče vrátila už před svátky.

Chtěl jsem něco říct, ale ona mi položila ukazováček na ústa, abych mlčel. Chtěl jsem vstát, jenže ona vztyčila dlaň, abych zůstal ležet. Prohlížela si mě. Sáhla mi na čelo, prsty mi přejela kolem očí.

„Zbylo tu ještě něco?“ zeptala se tiše. Kývl jsem k pracovnímu stolu, kde stála krabice s posledními věcmi po Lucii. Řetízek, který jsem jí už nedal, kaštany sesbírané v parku, flakónek od voňavky, sluneční brýle, šortky na spaní, otlučený keramický hrnek, na nějž nedala dopustit, a šála, kterou měla na první schůzce.

Žena ve světlém kabátě krabici otevřela. Brala z ní jednu věc za druhou, i tu prázdnou lahvičku parfému, vždy si ji prohlédla a potom strčila do kapsy. Šálu si umotala kolem krku.

„To je všechno?“ zeptala se tiše. Kývl jsem, ale ona otevřela mou šatní skříň. Asi něco hledala. Po chvíli našla mezi košilemi drobné dámské hodinky, stříbrné a se zašlým páskem. Musely jí tam někdy spadnout při rovnání prádla.

Když je připínala na ruku, vyčítavě se na mě podívala. Já jsem přece nevěděl, že tam jsou, chtěl jsem se ohradit. Nakonec jsem ale neřekl ani slovo. Poodhrnula závěs, vyhlédla na ulici. Potom zkontrolovala čas a pokrčila rameny.

„Už je po půlnoci,“ obrátila se na mě. „Tak se tu měj.“ Ničemu jsem nerozuměl. A když jsem zamrkal, už v pokoji nestála. Všechno jsem pochopil až ráno – při pohledu do zrcadla jsem našel vrásky u očí a vrásky na čele. Nebyla to Lucie. Byla to zlodějka, která mi ukradla rok.

Daniel Městka: U voběšenýho desátníka doleva

kresba: Antonie Urbancová

Právě jsme se snažili uvařit v plechové vaně kus koňské kýty, když k nám vtrhl desátník Hubler s obrovským vakem přes rameno.

„Nadílka, parchanti,“ zařehtal se, načež zašátral v pytli a vyndal konzervu. „Hrušky! Šťastný a veselý Vánoce čtyřicet dva,“ odrecitoval strojeně.

„Kdes vzal hrušky?“ divil se Lorenz a hned bajonetem páral plech.

„To je Ježíškovo tajemství,“ šklebil se Hubler. „Radši mi řekněte kudy ke třetí rotě. Ještě nějaký konzervy mám.“

„Jsi magor. Chceš riskovat olovo do kebule kvůli konzervě hrušek?“ zabručel Lochman.

„Zkrátka úděl Ježíška,“ pokrčil rameny samozvaný svatý muž.

„Vážně to není žádná sranda. Kluci ze třetí jsou v přízemí školy,“ prskal kusy hrušek Lorenz. „Budeš se muset plazit skoro celou cestu.“

Najednou jsme všichni, až na skeptika Lochmana, pookřáli a zapomněli na zmrzlé údy, hlad, vši a všudypřítomnou smrt. Chtěli jsme pomoci Ježíškovi doručit jeho dárky a vymýšleli jsme všemožné plány, abychom nakonec smutně konstatovali, že stejně nezbude nic jiného než se plazit a doufat.

Když nás opouštěl, dostal poslední radu na cestu: „A nezapomeň! U voběšenýho desátníka doleva!“

Ježíšek přikývl, mrkl na nás a zmizel v chodbě. My zaujali pozice u pozorovacích škvír a drželi palce.

Nejdříve běžel v předklonu a u vyhořelého tanku sebou hodil na zem. Dál se, přesně podle našich instrukcí, plazil se vší obezřetností až na roh, kde visel oběšený desátník.

Visel tam zmrzlý již několik týdnů a nikdo nevěděl, zda ho pověsili Rusové, nebo naše vojenská policie, ale tady, ve Stalingradě, to nikoho nepobuřovalo. Jeho tělo se zkrátka stalo orientačním bodem.

Ve chvíli, kdy se Ježíšek doplazil až k onomu orientačnímu bodu, ozvalo se osamocené třesknutí a ulicí zachrastily konzervy. Sníh se zbarvil do ruda a německý snajpr si udělal další záznam.

„Jsem zvědavej, jak se tomu rohu bude řikat teď,“ uchechtl se Lochman. „U mrtvýho Ježíška?“

Štěpán Princ: Ježíšek naruby

kresba: Antonie Urbancová

Ekse Kutor byl spořádaný muž. Ráno vstal, ozdobil stromeček, zabalil dárky a připravil kapra na večer. Ve čtyři hodiny si uvázal kravatu a nastoupil do auta. Jel zasněženým městem a myslel na to, že bílý sníh vypadá hezky, když na něm leží žluté světlo lamp, a byl rád, že jsou konečně Vánoce.

Zaparkoval před jedním z panelových domů na kraji města. Když mu ve třetím patře otevřela stará žena ve sváteční halence, usmál se a řekl: „Dobrý večer, jsem pan Ekse Kutor a přišel jsem vám zabavit majetek, který máte v bytě.“ Podal ženě několik složených papírů a řekl: „Podepište mi, prosím pěkně, že souhlasíte se zabavením majetku, a ty další stránky také. Můžete si je přečíst, jestli chcete.“

Vstoupil do bytu. V ruce držel arch s kulatými červenými samolepkami, které systematicky lepil na nábytek a na věci. Žena řekla, že jsou přece Vánoce. Ekse Kutor se usmál a ukázal jí, kde v papírech najde přesné lhůty, jež všechny vypršely právě v tento den a v tuto hodinu. „Pořádek dělá přátele,“ řekl a lepil samolepky na předměty, které byly poskládané kolem stromečku. Zatímco Ekse Kutor pracoval, žena říkala, že jí to nemůže udělat, spínala ruce, plakala a seděla na židli se složenými papíry na kolenou. Pak řekla: „Proč to děláte?“ a Ekse Kutor se usmál a řekl, že bude brzy po všem.

Bytem se zatím procházeli dva vysocí muži a měřili nábytek. Hodnoty zapisovali do seznamu, pak si oblékli rukavice a popruhy a jeden řekl: „Začneme tady,“ a odnesli tu největší skříň. V osm hodin si dali padla a chvíli nato se v bytě rozhostilo sváteční ticho. Vůně jehličí se snášela na zem, na níž stála postel, několik menších předmětů a židle, na které seděla sklíčená stará paní. Ekse Kutor si v ruce srovnával podepsané papíry a pak řekl: „Příjemné prožití svátků, a kdybychom se neviděli, tak i šťastný nový rok.“

Cestou domů se nechal unášet pocitem klidu, který doprovázel jeho vůz zasněženými ulicemi města, a těšil se, až si osmaží kapra a rozbalí dárky, jež si sám koupil.

Kateřina Veitová: Labutí píseň

kresba: Antonie Urbancová

Všechno si pečlivě připravila, nic neponechala náhodě a dobře to věděla. Byla si jistá. Bytem se linula vůně jehličí (pravý stromek neměli roky), a dokonce i pravého domácího cukroví, ale ve vzduchu bylo ještě něco — omamný odér očekávání. Všechno se povedlo tak, jak chtěla, byla klidná. Až pověsí poslední ozdoby, oni se půjdou ven projít, koulovat, možná postaví sněhuláka. Úplně slyšela křupat nohy ve sněhu.

Ona připraví večeři, později rozdají dárky, ten večer si užijí … pravé Vánoce. Potom odnese zmačkané papíry, sklidí se stolu, umyje nádobí. Půjde spát, ráno se vzbudí, přichystá snídani, oběd, večeři, půjde spát a druhý den znovu. Stejně jako několik posledních let. Ale tentokrát ji ten výhled neděsil, stěny se nepřibližovaly.

Teď jim přichystá krásný Štědrý den, budou mít radost, ani ji nebudou poznávat. Dokonalé, přesně, jak si naplánovala. Dokonce se pousmála, až ji to překvapilo. Ale nic jiného necítila, ani teď, ani jindy. I když ji poslední dobou přece jen jemně hřála představa nadcházejícího.

Pokoj zamluvila před týdnem, doma by nemohla, to věděla. A v kufru auta byla sbalená taška, jedny šaty, čisté prádlo, doklady a v postranní kapsičce dvě žiletky. Pro jistotu, to kdyby se jí ruce začaly přece jenom třást a jedna jí sklouzla do horké vody.

V zámku se otočil klíč, zrovna v momentě, kdy do pánve vkládala poslední kousek kapra. Otočila se ke dveřím, úsměv. Načasování bylo perfektní.

Radka Velikovská: Šílená koupel

kresba: Antonie Urbancová

Nevěděla jsem, že ten kapr je zlatá rybka. Jezdil ve vaně sem a tam a zdálo se, že dobře ví, co ho čeká. Strouhanka a místo na talíři hned vedle bramborového salátu. Podle mě si nedělal iluze. Nebylo mi ho proto ani líto. Jediné, co mi dělalo starosti, byla vlastní hygiena. Nechtěla jsem do Štědrého dne vypadat jako prase, i kdyby mělo být taky zlaté, a tak jsem si do té vany vlezla za ním.

Pohodlně jsem se opřela a jeho jsem poslala sedět naproti na špunt. Nedůvěřivě mě ze strany sledoval a já mezitím přemýšlela, jestli přežije, když bude ve vaně trochu pěny a teplejší voda. Než jsem to stihla domyslet, byla voda úplně horká a pěny jak v italském cappuccinu. Tak už jen svíčky, láhev vína a olivy!

Upíjím ze skleničky zlatavý pinot a vyčkávavě se dívám na kapra.

„Olivy neměli,“ zahuhlá a trochu bojácně zajede víc k okraji.

„Čert je vem!“ uklidním ho.

Ruka, co mi z ničeho nic sáhne na záda, mě vyleká k smrti. Vyliju víno, shodím svíčku a šlápnu na kapra. Nevěděla jsem, že ryby umějí mluvit i sprostě.

„Kde je máš?“ zablekotá chlupatá stvůra z pohádek Jana Drdy a netrpělivě mrskne ocasem.

„Ježišimarija,“ hlesnu a asi to zní taky jako přání, protože vedle čerta se náhle zjeví povědomá paní s batoletem v náručí. Toho Boha, co jsem měla na jazyku, rychle spolknu. Na tak důležité setkání bych si ráda oblékla něco víc než jen pěnu na prsa.

„Začni si přát něco normálního,“ upozorní mě kapr, který v té horké vodě už začíná vonět.

„Cokoliv?“ ujišťuji se. Kapr kývne. Tohle mi nikdo neuvěří!

„Jistěže vám to věřím.“ Slyším cizí hlas. Zní konejšivě.

„Co bylo dál?“ vyptává se.

„Vykřikla jsem, že se radostí zblázním,“ vzpomenu si.

Osoba v bílém plášti mi před odchodem doporučí, ať si odpočinu. Večer zpívám s ostatními kamarády v županech koledy vánočnímu stromečku. Vyprávíme si zábavné historky, jež si ta osoba v bílém plášti pečlivě zaznamenává. Nejlepší příhody vyhrávají kuličky potažené barevným filmem. Než jdu spát, dostanu jich pět.

„Dobrou,“ zahuhlá kapr a přitulí se.

Anna Benešová: Kapří lázně

kresba: Antonie Urbancová

Eliška se vrátila domů z vánočního večírku ve výborné náladě, podpořené šampaňským a nejistým množstvím skleniček bílého vína. Ještě v předsíni si opatrně sundala oblečení, ztratila rovnováhu a roztrhla si nové šaty. S povzdechem vešla do koupelny. Strčila levou nohu do vany a okamžitě zařvala. Její noha se ponořila do studené vody a cosi slizkého se kolem ní mihlo. Eliška spatřila větší rybu, která vystrčila tlamičku nad hladinu a hrůzou ztuhlé dívce povídá:

„Dobrý večer, jdete se přidat?“

„Prosím?

„Ptám se, jestli se jdete taky koupat. Já jen, že byste mohla připustit teplou. Vždycky jsem snil, že pojedu do lázní. Napsal jsem kvůli tomu dopis Ježíškovi. Vidíte, a jsem tady. Na Ježíška je spoleh.“

„Já …“

„Tak připustíte tu teplou vodu? Nedělejte překvapenou. Psal jsem si taky o sexy mořskou pannu. A jste tu. U všech ploutví, já miluju Vánoce!“

„Cože?“

„Nestyďte se a pojďte se čvachtat. Voda je jedna báseň. Sice tu není žádné bahýnko, ale zase to soukromí. Hupsněte už sem ke mně, nemohu se dočkat, až budete mít krásný rybí ocas.“

„Ehm...“

„Já vím, bublinková lázeň, to by teprve bylo něco, ale kapr nesmí být tak moc náročný, že? Je to tu vážně skvělý. Stará doma zuří a já si tady s vámi užívám.“

„Ale...“

„Ještě bych si dal masáž. Jen se tak rozvalit na prkně a nechat si pořádně proklepat celé tělo. Pak solárko, trochu osmažit šupiny, prostě relax...“

Eliška se vypotácela z koupelny a vešla do kuchyně. Nástěnné hodiny ukazovaly půl čtvrté. Do koupelny už nejde. Třeba se jí to jen zdálo. Určitě ano. Půjde do postele a vyspí se z toho. Lehla si, přikryla se peřinou až po bradu a vytřeštěnýma očima hleděla do stropu. Z koupelny k ní doléhalo čvachtání kapra.

Následující den ji vzbudila tupá rána palicí. Eliška přes sebe hodila župan a šla do kuchyně, kde se její přítel právě oháněl nožem. „Chtěl jsem to stihnout, než vstaneš. Vím, že nemáš ráda pohled na krev.“

Eliška ho něžně políbila na tvář. Ve sprše na sebe konečně pustila proud příjemně horké vody. Jsou tu Vánoce, pomyslela si, čas splněných přání ...